Deco, da li sedite udobno?
Onda ću početi.
Ova priča je počela pre mnogo hiljada godina,
ali se završila za samo sedam dana.
U to staro, staro vreme nismo mogli da vidimo ovo oko nas.
Sunce, Mesec, zvezde, Zemlju, životinje i biljke.
Ništa od toga nije postojalo, postojao je samo Bog.
Samo je on mogao da ih stvori, tako je i uradio.
DUHOVI U NAMA
DŽERSl, OSTRVO NA LAMANŠU 1945
G.Sims.. kakav je on lik bio! Pitam se šta li je s njim?
Mislim da je mrtav, kao i svi. -To su bili dani...
G.Tatl, vaša kosa!
Da?
Dobro jutro, gospođo. Javili smo se na...
Naravno! Uđite.
Nisam vas očekivala tako brzo.
Vi ste...? -Berta Mils, a ovo je Edmund Totl.
Vi ste sigurno vrtlar. -Tako je, vrtlar.
A ova mlada dama se zove Lidija. -lmaš li iskustva u službi?
Ne dajte da vas prevari anđeosko lice, starija je no što izgleda.
Umeš da peglaš?
Šta je, maca ti je pojela jezik?
Ne može da priča. Jadnica je nema.
Ali je vredna, to vam obećavam. -U redu.
I onako je bivša previše govorila. Za mnom.
Gđo Mils, vi i devojka ćete spavati na tavanu,
a vi gospodine... -Tatl.
Vi ćete spavati u kućici.
Kao što vidite, kuća je zapuštena od kako je
posluga nestala pre nedelju dana.
Mislite, nestali? -lsparili.
Bez obaveštenja, nisu čak ni pokupili plate... nestadoše.
Baš čudno.
Videćete da ova kuća ponekad nije idealan dom.
Zato sam u oglasu tražila poštene, vredne ljude.
Nema poštenijih ni vrednijih od nas. Zar ne, g. Tatl?
Da, jako smo pošteni... i jako vredni.
Kuhinja.
Doručkujem u osam, deca u devet.
Ručak se služi u jedan a večera u pola osam.
A gospodin?
Gospodin je otišao u rat pre godinu i po dana.
Nemam vesti još od kraja rata.
Koja od vas kuva? -Jako mi je žao, gospođo.
Koja od vas kuva?
Primetili ste šta radim? U kući se vrata ne smeju otvoriti
ukoliko prethodna nisu zatvorena. Upamtite to.
Uopšte nije lako. Postoji 50 ključeva za svih 50 vrata.
Gđo Mils, od sutra vam ostavljam ključeve.
Da, gospođo.
Muzička soba... klavir smo zatekli pri useljenju.
ne dajte deci da mlate po njemu, od toga imam migrenu
Tišinu jako cenimo u ovoj kući,
zato nema telefona, radija niti ičega što stvara buku.
Niti imamo struju.
Tokom rata, Nemci su je sekli pa smo naučili da živimo bez nje.
Nema potrebe da nam pokazujete kuću, mi... -Da, ima!
Često je teško da vidite da li je tu sto, stolica, vrata,
ili moja deca koja se igraju žmurke. -Kako to mislite?
Možda bi trebalo da vas upoznam sa decom.
G.Tatl, postarajte se za baštu. Alat je u šupi. -Da, gospođo.
Vas dve počnite da navlačite zavese, sve.
Dođite.
Probudiću ih, vi čekajte ovde.
Šta god da radite, ne otvarajte zavese.
Buđenje...
Hajde. Zmurite i držite se za ruke.
"Blaženo bilo dnevno svetlo i Isus kome se molimo."
"Blažena bila Devica koju pozdravljamo verom čvrstom."
"Isuse i Marijo, čuvajte nas dok ne prođe današnji dan."
Još uvek spavaju.
Kako slatka deca!
Kako se kaže?
Kako ste? -Kako ste?
Kako ste, deco? Ja sam gđa Mils ali možete da me zovete Berta.
A kako se vi zovete? -En. -Nikolas.
Kako lepa imena.
Hoćete li vi da budete naša nova dadilja?
Da, dragi moji. Ja sam vaša nova dadilja.
Vreme je za doručak. Lidija, zatvori šalone u kuhinji.
Doktori nisu mogli da nađu lek. -Za šta?
Za njihovu boljku. Deca imaju jaku alergiju na svetlo.
Osetljiva su na svetlost i ne smeju se izložiti jačoj od ove.
Inače bi se za par minuta prekrili plikovima i osipima,
i počeli bi da se guše. Na kraju bi bilo fatalno. -Nebesa!
Ne volim ovaj tost. -Zašto?
Ima čudan ukus. Više mi se sviđao ranije.
Jer ga je ranije pravio neko drugi.
Kada će se vratiti? -Neće se vratiti, dete.
Baš kao tata. -Tata će se vratiti!
Naš tata ratuje u Francuskoj. -To je svetski rat!
Znam, ali je u Francuskoj. -Dosta priče, završite doručak!
Hoćete li i vi da nas ostavite?
Naravno da neću! Zašto bih vas ostavila?
Drugi su rekli da neće pa su otišli, a onda se dogodilo.
Čuti!
Kako to misliš, En? Šta se dogodilo?
Mama je poludela. -Ništa se nije dogodilo!
Jeste! -Nije!
Tišina.
Šta se događa? Hoću da odmah ispraznite tanjire, jasno?
Gđo Mils, dođite da porazgovaramo.
Da, gospođo.
Poštar obično dolazi svake srede.
Pogledala sam u sanduče, ove nedelje nije.
Ne shvatam... -Pismo je trebalo da stigne u novine pre pet dana.
To je oglas za poslugu. Pošto nije objavljen,
objasnite šta radite ovde! -Shvatam...
To sam htela da vam kažem kad ste nam otvorili vrata.
Zapravo smo svratili nadajući se...
jer ovako velikoj kući uvek treba neko da zna kako se to radi.
Mislite, služili ste u nekoj sličnoj kući?
Možda će vas iznenaditi, ali... radili smo ovde.
Ovde?!
Bilo je to pre nekoliko godina.
Ako smem da kažem, to su bile najbolje godine mog života.
Zato smo svratili, jer nam ova kuća puno znači.
Da vam pokažem preporuke... -Neka, nema potrebe.
Kažete da poznajete kuću? -Kao svoj džep.
Osim ako zidovima nisu porasle noge pa su se pomerili.
Jedino što se ovde pomera je svetlost.
Ali menja sve.
Najblaže rečeno, teško je. Neko bi rekao "nepodnošljivo".
Može se izdržati samo hladne glave. -Da, gospođo.
Ne volim fantazije i čudne ideje, shvatate me?
Valjda, gospođo.
Moja deca ponekad dobiju čudne ideje, ali ne obraćajte pažnju.
Deca su ipak deca. -Naravno, gospođo.
Dobro, možete da ostanete.
Hvala vam, gospođo.
Jeste se dogodilo!
Rimski guverner je probao da ih natera da se predomisle posle...
"...da se predomisle", tačka. "Posle..."
"Posle je naredio da ih tuku, ali se nisu uplašili."
"Rekoše da su spremni da umru za Hrista."
"Tada se rimski guverner razbesneo"
"i naredio da im odseku glave."
Šta je toliko zabavno?
Pa... -Pa, šta?
Ta deca su bila glupa. -Zašto?
Rekla su da veruju u Isusa i zato su bila ubijena.
A šta bi ti uradila, odrekla se Hrista? -Da.
U sebi bih verovala, ali to ne bih rekla Rimljanima.
I ti tako misliš, Nikolase?
Shvatam.
Oboje bi lagali i odrekli se Hrista?
Tačno, spasili bi glave ali šta bi bilo posle?
Kada? -U sledećem životu, onom posle smrti. Gde bi otišli?
Gde, Nikolase? -U dečji limbo.
Šta je dečji limbo, En? -Jedan od četiri pakla.
A to su?
Ja, ja!
Ne, pusti njega. A to su?
Ima pakao gde idu prokleti, zatim čistilište,
Abrahamove grudi gde idu pravični i limbo gde idu deca...
U središtu Zemlje gde je jako, jako vruće.
Tamo idu deca koja lažu ali ne samo na par dana.
Ne, prokleta su! Zauvek!
Razmislite o tome.
Pokušajte da zamislite kraj večnosti. Zažmurite.
Zažmurite i pokušajte da ga zamislite.
Zauvek!
Bol. Zauvek.
Vrti mi se.
Da li sada shvatate zašto su Justus i Pastor rekli istinu?
Dobro.
Otvorite šestu lekciju. -Možemo li da idemo da se igramo?
Ne možete. Prvo ćete pročitati lekciju, onda i naučiti napamet.
Celu?! -Ako se još jednom pobuniš, danas nema igre.
Zapravo, bolje da učite u različitim sobama.
Ali plašimo se ako se razdvojimo!
Kao da se do sada niste navikli na kuću!
Šta ako vidimo duha?
Da li ti je sestra pričala neku od svojih priča? -Nisam ništa!
Ako vidiš duha, kaži mu zdravo i nastavi da učiš.
Pođimo u muzičku sobu. -Zašto ja? -Jer tako kažem!
Hajde, ponesi knjigu.
Nikolase, hoću da naučiš lekciju za manje od sat vremena.
Mama! -Šta je? -Poljubi me.
"Poljubi me, poljubi me!"
An, čekaj me napolju! -Znaš da ne mogu.
Tamo!
Gđo Mils, navucite sve zavese. Moja ćerka će preći u sobu.
Da, gospođo.
Dobro.
Dušo...
Mama ne može sve vreme da bude s tobom.
Moraš da naučiš da budeš sam. Gde ti je brojanica?
Kad god se uplašiš, stegni je što jače možeš.
Reci "Oče naš" i strah će nestati. -Neće.
Hoće, iskreno.
Zar ne shvataš da je tada Gospod s tobom?
Nemaš razloga da se plašiš.
"Kuća i porodica."
"Svi živimo u kući s našom porodicom."
"Porodicu obično čine deca, roditelji i njihovi roditelji."
"Moramo biti poslušni..." -"I dobri prema drugim članovima,"
"i nikad ne smemo da se svađamo sa braćom i sestrama."
Imate li dece? -Ne.
G.Tatl i Lidija su sve što imam, a ja sam sve što oni imaju.
Da li je takva rođena? -Molim?
Da li je devojka rođena nema? -Ne.
Mislim da sam završila. Videću da li g.Tatlu treba pomoć.
Nikolas!
Nikolase, dolazim!
Šta je? -Zašto plačeš?!
Nisam plakao, čitao sam. -Ali čula sam te... En!
Još nisam naučila, mama.
Jesi li dobro? -Da.
Zašto si plakala? -Nisam plakala.
Maločas sam te čula!
Ne moraš da se stidiš... -Ne! Rekla bih ti da jesam.
Znači izmišljam? -Ne. To je bio taj dečak.
Koji dečak? -Viktor.
Ko je Viktor? -Dečak koji je maločas bio tu.
Rekla sam mu da me pusti da učim ali nije prestajao da plače.
Razmaženo derište! Rekao je da moramo da napustimo kuću.
Stvarno? Zašto je plakao?
Jer ne voli ovu kuću ali mora da živi u njoj.
Otac mu je pijanista... -Pijanista?
Već sam mu rekla da ne sme da dira klavir. Ne sme, zar ne?
Znači pričala si i sa njegovim ocem? -Ne, samo sa Viktorom.
Njegov otac je sa drugima u predvorju. -Tamo nema nikoga.
Sigurno su se popeli gore, razgledaju kuću... -Dosta!
Zašto si plakala? -To je bio Viktor!
Gde je on sada? -lzašao je tamo!
Kako dečak može da ulazi i izlazi iz zaključane sobe?
Mislim da sam bila jasna!
Vrata se ne otvaraju dok se prethodna ne zatvore!
Kuća je kao brod,
svetlost se zadržava zatvaranjem vrata kao da je voda!
Dečji životi su u pitanju! -Ali... -Bez rasprave! Tišina!
Koja je zadnja bila u toj sobi? Lidija?
Ona nema ključ, već sam vam rekla. -Znači to si bila ti.
Ali bila sam u predvorju i izašla sam napolje, videli ste.
Ne govoriš valjda da sam bila ja?
Zar bih previdela tako nešto i ugrozila život sopstvene kćeri?
Ne smeš da čitaš za stolom. -A ko će da me tuži? Ti?
Ili možda ti?
Stvarno vidiš dečaka?
Da, zove se Viktor.
Da li je on duh? -Ne budi glup, duhovi ne izgledaju tako.
Već kako? -Rekoh ti hiljadu puta, nose bele čaršave i lance.
Otkud znaš? -Jer sam ih videla, izlaze noću.
Gde?
Glupa si! -Ni upola kao ti.
Ne verujem da si videla tog dečaka. -Veruj šta god želiš,
uskoro ćeš moliti da se igraš s nama.
Nikolase!
Pogledaj!
Zašto si raširila zavese?! -Nisam ja. -Nego ko?
Viktor. To radi cele noći.
Lažeš. Tužiću te mami. -Znači lažem? -Da!
Viktore, izađi iza zavese da te moj glupi brat vidi.
Ostavi me! -Znači sad ne želiš da ga vidiš?
Ti si kukavica! Ku-ku-kukavica!
Moraću sama.
Dosta, Viktore!
Nikolase, reci mu da pusti zavesu! Mene neće da sluša!
Prestanite! Bežite oboje iz mog kreveta! -Ovo je naš krevet!
Ne, moj je!
En, nemoj da izvrćeš glas! -Cuti, kukavice!
Ako ne prestaneš, zvaću mamu! Ne znaš ti moju mamu!
A ti ne znaš moje roditelje!
En, tužiću te mami! -Glupane, zar ne shvataš da to nisam ja?
Viktore, dodirni mu obraz da vidi da si stvaran.
Mama, upomoć!
Šta je?!
Šta je? -Plašila me je, rekao sam joj da ćuti...
Sad mi je dosta! -Nisam ništa učinila!
"Stoga ga Bog istera iz Rajskog vrta na zemlju sa koje je uzet."
"Bog istera čoveka i postavi heruvime sa plamenim mačem"
"koji vitlaše tamo i amo da čuvaju put ka drvetu od života."
Evo, završila sam.
Vrlo dobro.
Sad zamoli Devicu za oproštaj. -Sta?! Nismo se tako dogovorile!
Nismo se ništa dogovorile, mlada damo.
Danas si kažnjena i radićeš ono što ti kažem.
Ne možeš me naterati da tražim oproštaj! -Kako se usuđuješ?
Neću tražiti oproštaj za nešto što nisam učinila!
Rekla si bratu da je još neko u sobi! -Bio je!
Lažeš! -Ne!
Sećaš se priče o Justusu i Pastoru?
Deca koja lažu odlaze u limbo. -Tako ti kažeš, a ja sam čitala
da je limbo samo za decu koja nisu krštena! A ja jesam!
"Abraham uze drvo sa ponude i položi ga na svog sina Isaka,"
"i uze vatru u ruke svoje i nož, i obojica krenuše zajedno."
"I Isak progovori Abrahamu, ocu svom i reče"
"oče moj a on reče evo me sine moj..."
Jesi li pogledala Nikolasa? -Da, gospođo. Cvrsto spava.
A En? Još uvek je na stepenicama? -Da.
Radije bih je držala na oku ali ne mogu da vezem u tami.
Koliko ćete još da je kažnjavate? Ovo traje tri dana.
Na njoj je.
Moraće da nauči da savlada ponos i zamoli za oproštaj.
U svakom slučaju, vreme je da počne da čita Bibliju.
Svešteniku će biti drago da to čuje.
Ukoliko ikada svrati. Zna da deca ne smeju da izlaze.
Juče mi je rekao da će svratiti.
Osećam se odsečenom od sveta.
Magla nikada nije toliko trajala. -Tačno.
Čak su i galebovi utihnuli.
Ne čujem te!
Usput, Lidija jurca i diže buku kao da ih je troje!
Reci joj da nije potrebno da diže toliku buku čisteći.
Ne želim još jedan napad migrene. -Kazaću joj.
Hvala.
E sad je preterala!
Šta se dešava gore? -Ništa, čitam kao što si mi rekla.
Jesi li i ti čula? -Šta?
"I anđeo gospodnji pozva Abrahama na nebesa..."
Šta je to bilo? -Ne znam.
Reci ko pravi tu buku! -Ne mogu, mama.
Reci mi! -Rekla sam da ima nekoga u sobi i kažnjena sam,
sad ne znam šta da kažem! -lstinu!
Da li gore ima nekoga?
Tamo, u ostavi.
Mama, puštaš svetlo!
Ona je ovde,
ona je ovde...
Gde su otišli? -Upravo su prošli, zar ih nisi videla?
Gde su otišli? -Tamo, tamo i tamo.
Svuda su, kažu da je ovo njihova kuća.
I kažu da će skloniti zavese.
Gospođo, smirite se! -Neću da se smirim!
Za pet godina okupacije nisam pustila ni jednog nacistu,
sada je neko ovde! Ispred nosa mi otvara i zatvara vrata!
Gospođo, kuća je stara. Podovi škripe i cevi zveckaju.
Čula sam glasove! Dečak i dve žene, hodali su zajedno!
Mama, pogledaj!
To sam juče nacrtala. Ovo su otac i majka, ovo je Viktor
a ovo je starica. -Sta znače brojevi?
Koliko sam ih puta videla. Najčešće viđam staricu.
Gospode! Pozovite g.Tatla,
moramo da pretražimo celu kuću dok se nije smračilo!
U redu je, ništa vam se neće desiti dok je mama tu.
Pogledaj, mama.
Ona me plaši. Kao da te ne gleda ali može da te vidi,
i uvek je tu, govori: "pođi sa mnom"... -Ne laži me!
Časna reč, mama. I pita me svašta.
Viktor mi je rekao da je veštica. -Sta te pita? -Svašta.
Smrdi joj iz usta.
Moramo da raširimo sve zavese, da osvetlimo sve uglove!
Vi pretražite desnu stranu, ja ću levu! Onda ćemo gore!
Možda su oni duhovi koji su ranije živeli u ovoj kući.
Ne budi glup, rekoh ti da duhovi nose bele čaršave i govore...
Zašto izmišljaš takve priče? -Tako sam čitala u knjigama.
Nemoj da veruješ svemu u knjigama. -To i mama kaže.
Da je sve to o duhovima glupost, ali hoće da verujemo u Bibliju.
Zar ne veruješ? -U nešto,
ali ne verujem da je Bog stvorio zemlju za sedam dana
niti da je Noa strpao sve životinje u jedan brod,
niti da je Sveti duh golub. -Ni ja ne verujem u to.
Golubovi nisu sveti. -Kake nam po prozorima.
Jeste li to rekli majci?
Sve su pretražili. Nema nikoga. -Dobro...
Gđo Mils... -Da, gospođo?
Znaš li šta je ovo? -Album sa slikama.
Ali pogledaj, svi spavaju.
Ne spavaju, svi su mrtvi.
To je knjiga mrtvih. U prošlom veku su slikali mrtve
nadajući se da će im duše živeti kroz fotografije.
Imaju i grupne portrete!
I deca!
Morbidno!
Kako su mogli da budu toliko sujeverni?
Bol zbog gubitka voljenih može ljude navesti na svašta.
Baci je, ne želim je u kući! -Da, gospođo.
Gđo Mils, hladno je. Dođi pored vatre.
Hvala vam.
Pričaj mi o ranijem radu ovde. Jesi li i tada čuvala decu?
Ne, organizovala sam rad po kući.
Bilo je mnogo posluge? -Oko petnaestoro.
Ali nas je na kraju ostalo samo troje. -Zašto?
Poslodavci su se preselili u London, sve su ređe dolazili.
Nije im bilo usput i na kraju je kuća ostala prazna.
Na kraju svi odu sa ovog prokletog ostrva.
Moja porodica je otišla u leto 1940-te, baš pred invaziju.
Od tada nisam čula ništa o njima.
Ne krivim ih.
Zapravo, i mi smo otišli.
Ali ponekad, kad odeš odnekud, kao da je uvek sa tobom.
Osećala sam kao da nikad nisam otišla. -Zašto ste otišli?
Zbog tuberkuloze, celo područje je bilo evakuisano.
Tada je Lidija zanemela? -Da, valjda.
Sećanjeme ne služi baš najbolje. -Sta joj se dogodilo?
Odjednom, jednog dana, jednostavno je...
prestala da priča. -Sigurno postoji razlog.
Ljudi ne prestanu da pričaju tek tako, uvek je posledica traume.
Sigurno joj se nešto dogodilo.
Da li su poslodavci bili dobri? -Da, kao da smo deo porodice.
Gospođo, moram u krevet. Teško ću ustati.
Ja ću ostati još malo.
Žao mi je što sam bila tako gruba prema tebi.
Možeš li da mi oprostiš?
Mama... -Šta je?
Kada će se tata vratiti? -Kad se završi rat.
Zašto je otišao u rat? Niko nam ništa nije uradio.
Tata je otišao...
Otišao je jer je jako hrabar,
i nije hteo da mu Nemci govore šta da radi. -Zašto?
Čarlse...
Gde si?
Gđo Mils!
Šta je bilo, gospođo? -Daj mi ključ muzičke sobe!
Brzo! -Šta se događa, gospođo?!
Gospode!
Lično sam proverila sobu! Bila je prazna!
Uzmite ove tablete. -A ipak... -Pomoći će vam.
Osetila sam da tamo ima još nekoga.
I nije bilo ljudsko!
U ovoj kući postoji nešto, nešto dijabolično!
Nešto što nije...
nije upokojeno.
Znam da mi ne veruješ.
Ne veruješ, zar ne? Ne krivim te.
Ni ja nisam verovala.
Verujem, gospođo.
Mi smo uvek verovali u te stvari.
Nije lako objasniti ih ali se dešavaju.
Svi smo čuli priče o onome iza, tu i tamo.
Ponekad se svet mrtvih pomeša sa svetom živih.
Ali to je nemoguće, Bog ne bi dozvolio takvu grozotu!
Živi i mrtvi će se sresti tek na kraju večnosti!
Tako piše u Bibliji.
Ne postoji uvek odgovor na sve.
Gde ste pošli, gospođo? -U selo kod sveštenika!
Ako on neće da dođe ovde, idem ja kod njega! Dovešću ga!
Čekajte da se vreme prolepša... -Dosta sam čekala!
Sveštenik mi je rekao... -Baš me briga, neka kaže lično meni!
Mora da dođe danas! -A šta ćete vi reći njemu?
Da smo detaljno pretražili svaku sobu, i da mora da ih osveti!
Gospođo, čekajte! Jako je rano!
G.Tatl! -' jutro, gospođo.
Pretražite baštu i nađite nadgrobne spomenike!
Kad smo kupili kuću, rekoše nam da postoji i malo groblje.
Mislim da je tamo među drvećem. -Nisam ništa video.
Gledajte pažljivo, možda je obraslo.
Moram da znam da li je tu sahranjena porodica
i da li su imali sina Viktora!
Sad misli da u kući ima duhova.
Mislite li da je bezbedno pustiti je da ide?
Ne brinite, magla je neće daleko pustiti. -Da, magla...
A kada da sve iznesemo na videlo?
Sve u svoje vreme.
Kad smo kod toga...
Čarlse!
Grejs...
Došao si!
Kazali su da nema nade!
Da te smatram mrtvim! -Svašta pričaju.
Hvala ti Bože!
Svake noći sam se molila za ovo, da mi te vrati!
Da deci vrati oca!
Gde si bio sve vreme?! -Tamo, tražio kuću.
Drugačiji si.
Ponekad krvarim.
Gđo Mils,
ovo je moj muž.
Drago mi je, ser. -Jako je slab.
Pripremite toplu kadu i čistu odeću.
I nešto za jelo. -Odmah, gospođo.
Kako su moji mališani?
Tata!
Zašto si se toliko zadržao?!
Zdravo Nikolase.
Govorila sam ti da će se vratiti!
Da li ste bili dobri? -Jako dobri.
Jeste li slušali majku? -Da,
svakog dana smo učili za prvo pričešče.
Tata, jesi li ubio nekoga?
Evo ga!
Dragi, spremili smo ti ručak! Silaziš, ili bi više voleo...
Kada će tata sići? -Budi strpljiva, tati nije dobro.
Kaže da je video puno mrtvih ljudi.
Kad ljudi umru u ratu, gde odu? -Kakvo pitanje...
Zavisi. -Od čega?
Da li su bili na dobroj ili lošoj strani.
Vaš otac, na primer, borio se za Englesku na dobroj strani.
Kako znaš ko su dobri a ko loši?
Dosta s pitanjima, jedite. Nikad nećete otići u rat.
Nikad nigde nećemo otići.
Ništa ne propuštaš. Bolje ti je kod kuće s mamom i tatom.
A uljezi?
Nema uljeza.
Ali sama si rekla... -Nema ih i neću da čujem ni reč o tome!
Ali ti si... -Dosta!
Mogu li da kažem nešto? -Ne! -Zašto?
Jer ne možeš!
Prestani da tako dišeš!
Čula si me, prestani!
Prestani da dišeš!
Marš u sobu!
Danas nema slatkiša!
Bez plakanja...
Prestani.
Vidi kako si ružna kad plačeš. -Baš me briga!
Slušaj me.
I ja sam ih videla.
Jesi? -Da.
Zašto onda nisi rekla mami? Možda bi mi poverovala!
Postoje stvari koje tvoja majka ne želi da čuje.
Veruje samo onom čemu je naučena. Ali ne brini.
Pre ili kasnije će ih videti, a tada će sve biti drugačije.
Kako?
Videćeš, biće velikih iznenađenja.
Biće promena. -Promena?
Sada se ponaša kao da se ništa nije dogodilo.
A njena ćerka? -Nije toliko tvrdoglava,
decu je lakše ubediti.
Majka će nam praviti probleme.
Misliš li da njen muž nešto sumnja?
Ne, mislim da uopšte ne zna gde je.
Vidi kako lepu ćerku imam!
Mama je ovaj veo napravila specijalno za tebe.
Izgledam kao nevesta. -Da.
Moram da skratim rukave, skini je.
Mora da bude besprekorna za tvoje prvo pričešće.
Neću je isprljati, obećavam! Pusti me još malo!
Dobro. Odmah se vraćam,
nemoj da sediš na podu niti da se naslanjaš na zidove.
Gospodine, da li želite da igrate?
Voleo bih.
Čarls, ne možeš ovako. Moraš da pojedeš nešto.
En, sada moraš da skineš haljinu!
Da li me čuješ?
Šta sam ti rekla za sedenje na podu? -Ali čist je.
Nema veze, zašto ne možeš da radiš kako ti se kaže?
Šta je? -Gde je moja ćerka?!
Šta si učinila s mojom ćerkom?! -Poludela si!
Ja sam tvoja ćerka.
Ne! Nisi!
Nisi moja ćerka!
Gospođo, čula sam vrisak... -Hoće da me ubije!
Neće stati dok nas sve ne pobije!
Pođi sa mnom. -Ti si zla! Zla!
Kako joj je? -Ne mogu da je smirim,
zato sam je ostavila s njenim ocem.
Insistirala je da razgovara s njim.
Šta se dogodilo? Zašto ste se svađale? -To nije bila ona!
Bila je starica sa čudnim očima, imitirala je glas moje kćeri!
Kunem se Bogom da to nije bila moja ćerka!
Bože, pomozi mi!
Pomozi, šta mi je?! Ne znam šta mi je.
Morate više da se odmarate.
Ne možete da preuzmete čitavu odgovornost nad kućom.
Prepustite nama, mi znamo šta se mora učiniti.
Sta se to mora učiniti?
Ništa, samo sam predlagala... -Nema šta da se predloži!
Šta zamišljaš da si?! Ne znaš šta treba učiniti!
Ili znaš...?
Šta je ovo?
Tablete za vašu migrenu. Koje uvek uzimate.
Molim te, moram da budem sama. -Da, gospođo.
Dođi, dete.
En mi je sve ispričala.
Volela bih da imam objašnjenje ali ga nemam.
U početku sam mislila da je neko u kući, čak i da su duhovi.
Ne govorim o duhovima.
Već o onom što se dogodilo tog dana.
Ne znam šta pričaš. -Reci mi da nije istina!
Reci šta se dogodilo. -Dogodilo?
Ne znam šta mi je bilo tog dana. Posluga je otišla preko noći,
nisu imali hrabrosti da mi to kažu u lice.
A znali su da ne mogu da napustim kuću, znali su!
Šta se dogodilo?
Udarila me je.
Poludela je kao onog dana. Sećaš se?
Ne.
Moraš mi oprostiti, Čarlse.
Ne ja, deca. -Znaju da ih volim!
Znaju da ih ne bi povredila, radije bih umrla!
Šta ćeš da uradiš? Jesi li ljut na mene?
Došao sam da se oprostim sa ženom i decom. Moram da pođem.
Gde? -Na front.
Ali rat je gotov! -Nije gotov. -Sta to pričaš?!
Ne smeš da odeš! Već si nas jednom ostavio, ne smeš!
Zašto si morao da odeš u glupi rat koji nije imao veze s nama?
Zašto nisi ostao kao drugi? -Drugi su se predali.
Svi smo se predali!
Ostrvo je bilo okupirano, šta si očekivao?!
Šta si hteo da dokažeš odlaskom u rat? Ovde ti je bilo mesto,
sa svojom porodicom!
Volela sam te i to mi je bilo dovoljno.
Život u ovoj tami, u ovom zatvoru.
Ali ne i tebi.
Nisam ti bila dovoljna, zato si otišao.
Nije bilo samo zbog rata.
Želiš da me ostaviš, zar ne?
Oprosti mi, Grejs.
Bože!
Čekajte! Bože...!
Gde su zavese?!
Gđo Mils!
Da vidim!
Jeste li dobro?! Dobro ste!
Hoću tatu!
Tata je otišao. -Nije istina!
Jeste, istina je.
Volim te, mama!
Pronađi zavese.
Ko je to bio?!
Ko je to uradio?! Reci mi!
Znaš šta se dešava! Znaš, jer se to i tebi dogodilo!
Reci mi!
Napiši!
Takvim stavom nećete ništa rešiti, gospođo.
I ne ume da piše.
Gde su one? -Šta? -Zavese!
Životi moje dece zavise od njih! Neko je skinuo zavese!
Primetila sam, nema potrebe da podižete glas!
G.Tatl, baš sam htela da vas pozovem.
Znate li da je neko skinuo sve zavese? -Zavese?
Jao...
Zašto bi neko želeo da skida zavese?
Valjda da bi pustio dnevno svetlo u kuću. -Naravno...
Neko hoće da ubije moju decu! -Zašto bi ih svetlost ubila?
Jesi li luda? Rekla sam ti!
Već sam ti rekla da su osetljiva na dnevnu svetlost, ubila bi ih!
Ali to je bilo ranije. Možda se stanje popravilo.
Ako ih nikad ne izložite svetlu, otkud znate da nisu izlečena?
Moja snaja je imala napade reume po leđima i nogama.
Onda su, jednog lepog dana, nestali.
Naći ću zavese,
a kad mi pomognete da ih postavim, odlazite iz kuće!
A šta je sa gospodinom? Sta će on reći na sve ovo?
Daj mi ključeve!
Znam šta hoćete! Da nas uplašite i isterate odavde!
Od početka ste hteli da preuzmete ovu kuću!
Daj mi ključeve, neću tražiti još jednom! -Smirite se...
Daj mi ključeve!
Daj mi!
A sad napolje!
Znate šta, g.Tatl?
Mislim da sam došla do kraja živaca. A vi?
Da, svakako.
Hajde da otkrijemo nadgrobne spomenike.
Šta to mama radi? -Rekoh ti da je poludela.
Lažeš! -Poludela je! -Lažeš, lažeš!
Noć je.
Gde si pošla? -Dosta mi je, idem u šumu da nađem tatu.
Pobeći ćeš?
Mogu da se spustim po oluku, lako je.
Ako mama otkrije, nadrljala si! -Da, da...
Čekaj! I ja hoću da tražim tatu.
Lažeš! Samo te je strah da ostaneš sam! Kukavice!
Čuti!
Izgubili smo se! -Još uvek smo u vrtu, glupane!
Plašim se! -Onda nije trebalo da pođeš.
Reci nešto! -Šta? -Bilo šta!
Zovem se En i hodam...
Šta je ono tamo?
Mislim da su grobovi.
Nemoj da prilaziš! -Zašto?
Šta ako iskoči duh?! -Tu nema duhova već kosturova!
Nešto piše... -Hajdemo! -Cekaj!
En, šta piše?
Sada morate biti jaki, deco. -Nikolase, dolazi ovamo!
Gđo Mils, nemojte reći mami da smo pobegli.
Nemoj da govoriš s njima!
Zašto? -Mrtvi su!
Šta? -Oni su duhovi! Dolazi ovamo!
Ako su duhovi, zašto nemaju čaršave i lance? Rekla si...
Baš me briga! Beži od njih!
Uvek me zadirkuješ i lažeš! Muka mi je od toga!
Ne šalim se, govorim istinu! Dolazi ovamo!
Brzo!
Deco!
Trčite!
U kuću!
Ne prilazite!
Ne pomerajte se!
Nemojte se mučiti. Tuberkuloza nas je dokrajčila pre pola veka.
Odlazite!
Otvorite vrata, gospođo. Molim vas. -Sta hoćete?!
Ne otvaraj vrata, mama! -Videli smo njihove grobove!
Idite gore i sakrijte se!
Plašim se!
Ne razdvajajte se!
Šta god da bude, ne razdvajajte se! Hajde!
Pokušali smo da učinimo da shvatite.
Da shvatim, šta? -Kuću i novu situaciju.
Kakvu?! -Moramo naučiti da živimo zajedno, živi i mrtvi.
Ako ste mrtvi, ostavite nas na miru!
Ostavite nas na miru!
Ovde, unutra!
A recimo da vas ostavimo, zar mislite da će i oni?
Ko? -Uljezi.
Nema uljeza!
Oni su skinuli zavese, uveravam vas.
Sada su unutra s vama i decom. -Čekaju vas.
Ne! -Da. I verujte mi da će vas pronaći pre ili kasnije.
Čekaj me ovde, brzo se vraćam.
Mama je rekla da se ne razdvajamo!
Ne možemo da je ostavimo samu!
Nemoj tako da dišeš.
Prestani da dišeš tako!
Prestani da dišeš!
Čuješ li? Neko je tu!
Pođite s nama, deco... pođite s nama!
Gde ste?
Odgovorite mi!
Uljezi su ih pronašli. -Sada više ništa ne možemo.
Moraćete da odete gore i pričate s njima.
Oče naš koji si na nebesima, da se sveti ime tvoje,
da bude volja Tvoja i na zemlji kao na nebu,
hleb naš nasušni daj nam danas i oprosti nam dugove naše...
Zašto se plašite, deco?
Zašto nećete da vam budemo prijatelji?
Hajde, pričajte s nama...
Reci mi šta se dogodilo!
Nemoj da joj kažeš!
"Nemoj da joj kažeš."
Ako joj kažem, ostaviće nas na miru.
Mama!
"Mama."
Zašto plačete, deco? Sta se dogodilo u ovoj sobi?
Šta vam je učinila majka?
Nešto u vezi jastuka.
Tako vas je ubila, jastukom?
Nije nas ubila!
Deco, ako ste mrtvi zašto ostajete u ovoj kući?
Nismo mrtvi!
Zašto ostajete u ovoj kući? -Nismo mrtvi! -Nismo mrtvi!
Zašto ostajete u ovoj kući?
"Nismo mrtvi, nismo mrtvi."
Nismo mrtvi!
Jeste li dobro? -Da.
Samo mi se malo vrti.
Šta se dogodilo?
Kontaktirali su. -Svo troje?!
Izgleda, da. Majka i dvoje dece.
Vrlo zanimljivo, zar ne? -Zanimljivo?! Umreću od straha!
Dušo, smiri se. -Ne! Do sada je bilo po tvome, sada slušaj mene!
Ne možemo da ostanemo u ovoj kući,
očigledno da ova bića ne žele da živimo ovde!
Još uvek ne znamo ništa o njima. -Znamo!
Znamo da je žena poludela, ugušila decu a onda se ubila!
Dosta je! Pomisli na našeg sina! -Viktoru ništa ne fali. -Fali!
Ima košmare, kaže da viđa devojčicu
koja je čak zaposela ovu gospođu!
Molim te, hajde da napustimo kuću! -Dobro.
Odlazimo sutra ujutru. -Hvala Bogu...
Idem da pogledam Viktora.
Još jednom, hvala vam što ste došli. -Sa zadovoljstvom.
Nadam se da smo vam pomogli. -Svakako,
mada nije bilo najprijatnije veče mog života...
U početku nisam mogla da shvatim šta će mi jastuci u ruci.
I zašto se niste pomerali.
Onda sam znala.
Dogodilo se.
Ubila sam svoju decu!
Uzela sam pušku, stavila je na svoje čelo
i povukla obarač.
Ništa...
A onda sam čula vaš smeh iz spavaće sobe.
Igrali ste se s jastucima kao da se ništa nije dogodilo.
Pomislila sam...
da mi je milostivi Bog pružio još jednu šansu,
govoreći mi da se ne predajem,
da budem jaka,
da budem dobra majka.
Ali sada...
Šta sve ovo znači?
Gde smo?
Mlada Lidija je pitala to isto kad je shvatila da smo mrtvi,
i tada je poslednji put progovorila.
Ali to ranije nisam mogla da vam kažem.
Da nam spremim lepu šoljicu čaja, gospođo?
Uljezi odlaze ali doći će drugi.
Ponekad ćemo ih osetiti, ponekad nećemo.
Ali tako je uvek bilo.
Tata je umro u ratu, zar ne? -Da.
Hoćemo li ga ikada više videti? -Ne znam.
Ako smo mrtvi, gde je limbo?
Ne znam da li limbo uopšte postoji.
Nisam mudrija od vas.
Ali znam da vas volim. Uvek sam vas volela.
I ovo je naša kuća.
Recite to sa mnom. Ovo je naša kuća.
Ovo je naša kuća...
Mama, pogledaj! Više ne boli.
Niko nas neće naterati da napustimo ovu kuću.
Hajde, Viktore.
NA PRODAJU